Láng Zsolt írása (a Transindex nyomán)
Gyerekkorom nyarait Bözsi néninél, nagyanyám vénkisasszony húgánál töltöttem Máramarosszigeten. Sziget neve nekem ma is úgy cseng, mintha ott játszódott volna A kincses sziget című kalandregény, és én lettem volna a főszereplője.
Az a Sziget természetesen ma már nincs meg. A város tíz kilométerrel kitolta határait, és lebetonozott jó néhány árnyas zugot. Ahol egykor csendes fahíd ívelte át az Izát, és a kristálytiszta vízben gerendányi halak úszkáltak, ott ma forgalmas betonhíd, benzinszag, koszos víz, szemét…
Ebben a városban éltek a hírneves haszid csodarabbik is. Egykor a város lakóinak a fele zsidó volt, ma már senki. A sok-sok zsinagógából és imaházból egyetlen egy maradt. Nemrég újították fel. A legnagyobb helyére pedig holokauszt emlékművet emeltek. Mintha hinni lehetne, hogy a valamikori létezés súlypontja áthelyezhető ebbe a jelenbe. Mintha hinni lehetne, hogy a sok szenvedés emlékműveinek megváltó szerepük lehet. Csakhogy a szenvedés természete a csillagokéhoz hasonlatos: ha nagyon nagy a tömege, láthatatlan fekete lyukká változik.
A zsinagóga földszinti ablakaiban angol nyelvű közlemény a gondnok elérhetőségéről és a temető látogatásának feltételeiről. Ez alatt román nyelvű figyelmeztetés. Szó szerint így szól magyarul:
„Drága honfitársak!
Tisztelettel és barátsággal kérünk, tiszteljétek a zsinagógánkat, ugyanúgy, ahogy templomaitokat tisztelitek. Mindannyiunknak ugyanaz az Istenük, jóságos, ám könyörtelen azokkal, akik megrongálják szent hajlékait.
A zsidók semmi rosszat nem tettek nektek!
Lehet, hogy amikor sokkal több zsidó lakott itt, nem éltetek rosszabbul.
Kellemetlen volna, ha városunkat úgy könyvelnék el, hogy itt sok antiszemita vagy Bacchus-hívő él.
Köszönjük a megértést!”
Elolvasom a feliratot, majd körülpillantok a délutáni napsütésben, mintha azokat keresném, akiket ezzel a sután megfogalmazott felhívással igyekeznének jobb belátásra bírni. Ünneplőbe öltözött család tűnik fel, a főtér felé igyekeznek. Elöl két lány, egy tízéves forma és egy kisebb, talán elsős lehet. Mögöttük a szülők. A lányok kézenfogva, a szülőknél virágcsokrok. Mivel országszerte ma rendezik az évzárókat, valószínűleg iskolai ünnepségre sietnek.
Itt menjetek fel a járdára, és a sarkon várjatok meg!, szól utánuk az édesanyjuk.
Jó, mondják egyszerre.
Sasszézva, kezüket lóbálva lépnek fel a járdára. Annyira szófogadónak akarnak látszani, hogy amikor a kisebbik megpillant egy eldobott gyufásdobozt, arra kanyarodik, lehajol érte, majd átnyújtja nővérének, aki bedobja a járdaszéli szemetesládába.
Ismét a zsinagógát bámulom, és rossz emlékként beugrik egy régi-régi nap. 1970-ben a szatmári árvíz után, a járványok elől már május végén Szigetre menekítettek, itt fejeztem be a harmadik osztályt. Ideiglenes szigeti osztálytársaim hamar befogadtak. Viktor, Öcsi, Pali közeli barátaim lettek. Jó tanuló, szorgalmas, szófogadó fiú volt mindegyik. Ügyesek mindenféle játékban. Ügyesnek lenni nekünk egyet jelentett a bizalommal. Bizalom a felnőttek világába...
Négyfős csapatunk hazafelé tartott a főtéren átvágva. Csatlakozott hozzánk még egy fiú, alakja ködbe vész. Talán ő javasolta, hogy nézzük meg a Kasztli Laci fütyijét, mert neki zsidó fütyije van. Zsidó fütyi. Nem emlékszem, hogy érdekelt volna ilyesmi, nem emlékszem a történet elejére sem. Csak arra, amikor már a fiúk ráncigálják Laci nadrágját, ő meg nem engedi, és vinnyogva kapaszkodik az övébe, a nadrágjába, összegörnyedve, hátát a falnak vetve. Ekkor én meg Viktor berohantunk a zsinagóga udvarára. Tudtuk, hogy a fűben, a kövek oldalán sok a pucércsiga. Találtunk két közepes méretűt. Viktor az egyikkel, én a másikkal visszamentünk a dulakodókhoz. Megálltunk mellettük. Ők is megtorpantak, nem eresztve, ki amit épp markolt. Mi Viktorral egyetlen gyors mozdulattal rátapasztottuk a csigát Laci fülére, ő az egyikre, én a másikra.
Laci két kezével ijedten a füléhez kapott. A többiek erre lerántották róla őrizetlenül maradt nadrágját, a bugyijával együtt. Laci elájult, összeroskadt. Nagyot koppant feje a járdán. Ijedten szétspricceltünk, lélekszakadva loholt mindenki haza.
Mi történt aztán? Mintha feljött volna Laci apja az osztályba... Mintha a tanító néni tessék-lássék megszidott volna minket, s aztán Laci apja vörös képpel elsomfordált...
Életemben történt még néhány hasonló eset. Ablakbetörés, állatkínzás, cigányfiú terrorizálása. Pedig kifejezetten jól nevelt, szófogadó gyerek voltam, aki ki akarja érdemelni, hogy a felnőttvilág ügyesnek, hasznosnak, szobatisztának tartsa, és nyilvántartásba vegye az eminensek között. A jólneveltség ópiumától kábultan soha nem gondoltam, hogy rosszat teszek.
(transindex.ro)
A PÉNZÜGYI MEGOLDÁS 48 órán belül Helló, Nemzetközi kölcsönöket kínáló magánszemély vagyok. Tőkével amelyet (...)
Komoly ajánlat közösségi kölcsön Tisztelt uram vagy asszonyom, aki hitelt kíván szerezni! Célom az, hogy kölcsönök és (...)
hitelkínálat között különösen 48 óra Helló, Madame gazda gergelia vagyok. A magánszemélyek között kölcsön ajánlatot nyújtok, (...)
adj fel hirdetést
VÉLEMÉNYEK, cikk kommentek